![]() |
Broj 216-217 |
|
|
Alternativa
Traganje za najboljim resenjem Koje su posledice NATO agresije na odnose izmedju Srba i kosovskih Albanaca
i uopste na resavanje kosovskog problema? Jaz izmedju dveju etnickih zajednica
koji je napravio Milosevicev rezim samo je jos vise produbljen. U svesti
velikog broja kosovskih Albanaca, Srbi su krivi sto je doslo do njihovog
masovnog egzodusa u susedne zemlje, a u svesti Srba ostace uverenje da
zbog kosovskih Albanaca zemlja trpi razaranja NATO-a. Kosovski Albanci
(ne svi, ali svakako znatan broj), ma koliko i sami bili zrtve NATO agresije,
ne dozivljavaju bombardovanje Srbije kao akt agresije vec kao nuznu meru
kaznjavanja srpskog rezima. Mora se racunati i sa tim da je kod velikog
dela kosovskih Albanaca, pod utiskom srpskog nasilja u vreme NATO agresije,
jos vise ojacala svest da ne mogu ostati pod jurisdikcijom srpske drzave.
Zato ce se daleko teze i sporije dolaziti do politickog resenja nego pre
ove agresije.
Odgovornost za vojnu intervenciju Optuzujuce cinjenice o ulozi Slobodana Milosevica u proteklim etnickim
ratovima na tlu bivse Jugoslavije, koje Zapad iznosi da bi opravdao aktuelnu
agresiju, izrecene su odavno u samoj Srbiji, pre i u vreme ovih ratova.
Zato se logicno namecu dva pitanja. Prvo, zasto su Ujedinjene nacije, na
osnovu saznanja o umesanosti Srbije u etnickim ratovima u Hrvatskoj i Bosni
i Hercegovini, uvele protiv nje samo politicke i ekonomske sankcije, odnosno
zasto nisu pribegle i vojnim merama? Tim pre sto su obe napadnute bivse
jugoslovenske republike imale status medjunarodno priznatih drzava. Osim
ako se nije poverovalo Milosevicu da »Srbija nije u ratu«,
sto se moglo uzeti kao tacno samo u formalno pravnom smislu. Ali, zasto
onda i bilo kakve sankcije? I drugo, zasto Zapad, inkriminisucim cinjenicama
o Slobodanu Milosevicu koje su mu, ocigledno, bile poznate u vreme zapocinjanja
agresije, nije snabdeo Haski tribunal da bi ovaj mogao podici optuznicu
protiv njega, nego se odlucio za vojno kaznjavanje srpskog naroda. Tim
pre sto su dokazi za mogucu optuznicu izneti i u jednoj knjizi, objavljenoj
u Londonu 1996. godine, pod naslovom Ratni zlocini i pojedinacna odgovornost,
sa podnaslovom »Dovoljno dokaza za podizanje optuznice protiv Slobodana
Milosevica«, ciji su autori Paul Williams i Norman Cigar. Ista knjiga
prevedena je i objavljena u Sarajevu krajem 1998. godine.
Buduci sporazum o Kosovu, da bi imao trajniju vrednost, trebalo bi, s jedne strane, da uveri kosovske Albance u mogucnost slobodnog organizovanja sopstvene egzistencije koja cini izlisnom nezavisnu drzavu, a Srbe da uveri u teritorijalni integritet Srbije, odnosno u neodvojivost Kosova od Srbije i SR Jugoslavije. U svakom slucaju, sporazum bi morao da sadrzi institucionalne (sistemske i ustavne) pretpostavke, ali i medjunarodne garancije da Srbija ili federacija ne mogu jednostrano, bez pristanka kosovskih Albanaca i drugih etnickih zajednica na Kosovu, da menjaju ili ukidaju sporazum, kao sto se to desilo 1989. godine. S druge strane, za Srbiju treba da je dovoljno da taj sporazum obezbedjuje tri stvari: a) da je ocuvan suverenitet Srbije, odnosno da ne daje legalisticke pretpostavke za otcepljenje Kosova; b) da otklanja mogucnost majorizacije Srba i drugih etnickih zajednica na Kosovu i c) da iskljucuje legalizaciju tzv. OVK u bilo kom drugom obliku. Da li, i u kom broju i sa kakvim ovlastenjima, treba da ucestvuju i medjunarodne civilne i vojne snage u fazi implementacije sporazuma, o tome treba da se postigne dogovor takodje u okviru Ujedinjenih nacija. Dogovor treba, s jedne strane, da uvazava suverenitet zemlje i, s druge strane, da uliva sigurnost kod kosovskih Albanaca da ce srpska strana respektovati postignuti sporazum i da nece praviti smetnje povratku izbeglica. Milenko Markovic
(izvod iz obimnijeg rada) |
|
|
© 1996 - 1999 Republika & Yurope - Sva prava zadrzana | Posaljite nam vas komentar |