Alternativa
Ko su i sta su radnici?
Stvarni zivot, s onu stranu »ikone« i »strasila«
Od pocetka svog izlazenja (1989), Republika prati delovanje
razlicitih aktera javne scene – studentske i gradjanske pokrete, politicke
stranke i sindikate, nevladine organizacije, medije, lokalnu samoupravu
itd. Uz sva nastojanja mnogih saradnika naseg lista da informacije i analize
budu sto konkretnije, likovi glavnih aktera ostali su zamagljeni drasticnim
ratnim prizorima i surovom borbom oko vlasti. Sada, suoceni s neophodnim
drustvenim
promenama, akteri tih promena postaju sve vazniji. Bez poznavanja interesa,
ideja i politickih teznji razlicitih drustvenih grupa, slojeva i klasa,
tesko je razumeti sadasnje i buduce promene u drustvu, a ne samo u vlasti.
U prethodna dva broja Republike zapocet je dijalog o temi
»Radnici i demokratske promene«, a u ovom broju objavljujemo
sadrzaj razgovora s pripadnicima tri generacije radnika o temi »Ko
su i sta su radnici«, i to stvarno, a ne kao ideoloska figura. Naime,
tokom ranijih decenija o radnicima se mahom govorilo kao o »ikoni«,
o radnickoj klasi kao vladajucoj klasi, a da se malo znalo o stvarnom zivotu
radnika. Slicno tome, odnedavno se o radnicima govori kao o »strasilu«
iz ranijeg razdoblja ili potmuloj sili koja preti metezima i rusenjem svega
i svacega, na sta opominju mnogi predskazivaci masovnih strajkova i demonstracija
– »vrele jeseni«.
Dakle, ko su i sta su radnici – juce, danas i sutra? U razgovoru ucestvuju
radnici i sindikalni aktivisti:
Milan Nikolic, inzenjer organizacije rada u fabrici »21.
maj« u Rakovici, sindikalni aktivista, 40 godina radnog staza;
Nebojsa Savic, metalurg, radio u topionicama i livnicama Trepca,
Mladenovac i FOB na Novom Beogradu, 30 godina radnog staza;
Stanko Milosavljevic, elektricar, 22 godine radnog staza;
Zoran Djuricic, samostalni organizator u Narodnom pozoristu
u Beogradu, 19 godina radnog staza;
Nebojsa Popov, sociolog, urednik Republike;
Olivija Rusovac, novinar Republike.
Razgovor je vodjen 30. avgusta u prostorijama UGS »Nezavisnost«,
izlaganja nisu autorizovana.
Odnos prema proslosti – negatorski ili kriticki
Nikolic: Mada je tesko dati potpun odgovor na pitanje ko su bili
i sta su sada radnici, i kakva ce im buducnost biti, moze se ipak reci
da radnik onog profila i standarda kakav je bio do ’90. godine vise ne
postoji. Radniku je sve naruseno i poruseno, i to uz njegovu pomoc, on
je bio upotrebljen i zloupotrebljen. Nije radnike zloupotrebio samo Milosevic.
Danas je radnik izgubljena licnost, on ne zna sta da radi, kome da veruje,
ne zna da li da se stidi svoje proslosti, da li da se bori za neke vrednosti
koje su postojale. Mozda je radnik uspeo da za deset godina nesto rascisti
u tome sta je dobro, a sta lose, i to ne samo zbog sebe, nego zbog dece
i mladjih, da bi postali drugaciji radnici.
Danas se proslost potpuno osudjuje, obican radnik prosto ne sme da
spomene da je bio radnik jer su oni, koji su takodje bili radnici, stvorili
atmosferu u kojoj radnik treba da se stidi svog zivota tokom proteklih
50 godina. Ljudi na vlasti to cine namerno, ne zato sto ne znaju neke vrednosti,
nego iz straha da se radnici ne bi setili tih vrednosti koje bi mogli da
zatraze od njih.
Rusovac: Kakvih vrednosti bi radnici mogli da se sete?
Nikolic: Prosle godine nam je jedan predavac iz Nemacke na seminaru
govorio o uvodjenju radnicke samouprave u Nemackoj. Ono sto smo mi nekad
imali danas svet uvodi, pa ispada da je taj svet lud kada prihvata ono
sto mi negiramo. Zasto ne kazemo javno da je nase samoupravljanje imalo
neke vrednosti i da vidimo sta je bilo dobro, a sta lose. Samoupravljanje
kao nacin zivota je zabranjena tema i postoji bojazan da onaj ko o tome
govori bude oklevetan kao nazadan. Socijalna i zdravstvena zastita, besplatno
skolovanje – to su bile vrednosti kojima radnicka klasa sa zapada takodje
tezi. Iako postoji precutna saglasnost da se o nekim temama ne govori,
ljudi nisu zaboravili da su u bivsem samoupravnom sistemu imali sve bolji
standard. Naravno, mali je broj radnika bio svestan kakva je priroda tog
sistema, sta nam je sve bilo uskraceno i koliko su radnici samo formalno
bili na vlasti. Nismo ni bili dovoljno obrazovani da to vidimo. Ali sam
video da su radnici bili zaposleni, da se mnogo radilo. Laz je da radnici
nisu radili. Mi smo, recimo, u »21. maju« proizvodili 50 000
motora godisnje, radili smo u tri smene. Moj zivotni standard se povecavao.
Plata mi je ’90. godine bila 3000 maraka, bio sam bogat, cak Evropljanin.
Bivsi sistem zasnovan na samoupravljanju imao je svoje vrednosti.
Popov: Ne moze biti tacno da u proteklom razdoblju bas nista
nije vredelo, a jos manje moze biti tacna tvrdnja da je sve bilo u redu.
Ali, postavlja se pitanje o stvarnom karakteru sistema. Kada govoris o
tome kako se na zapadu cude sto se mi stidimo samoupravljanja, ne mozemo
da zaobidjemo razliku izmedju uvodjenja samouprave radnika u parlamentarnoj
demokratiji i oktroisanom samoupravljanju u partijskoj drzavi. Ono za sta
se bori socijalna demokratija na zapadu, to je u stvari razvoj politicke
demokratije, a ne njena negacija. Ideja o samoupravi je ideja o prosirivanju
demokratije, ali to kod nas ljudi ne uvidjaju.
Savic: To, na primer, nece da uvidi sadasnji ministar Milovanovic
koji kaze »necemo vise da samoupravljamo«. Naravno da necemo
da samoupravljamo na nazadan nacin, ali hocemo da prihvatimo neke vrednosti
samoupravljanja, socijalne i industrijske demokratije, bar onoliko koliko
drustvo ekonomski moze da podnese. Ali, jasno je da se to ne moze postici
bez parlamentarne demokratije.
Popov: Tako nesto Nikoliceva generacija radnika nije imala u
vidu.
Nikolic: 80-ih godina osecao sam da nesto treba da uradim, ali
nisam znao kako, nisam bio osposobljen.
Djuricic: Mi, mladji radnici, sada placamo tu cenu.
Popov: Vazno je uociti da generacije radnika kao sto je Saviceva,
iz vremena raspada socijalizma, znaju vrlo dobro vezu izmedju parlamentarne
demokratije i ucesca radnika u demokratiji kroz razne oblike upravljanja
i samouprave. A generacija posle Saviceve – Djuriciceva i Milosavljeviceva
– valjda ima sasvim jasno u vidu da je to bez parlamentarne demokratije
nemoguce.
Djuricic: Ovo su kod nas poceci demokratije, mi treba da se
nametnemo i kazemo: »Slusajte, mi nesto vredimo, pitajte i nas, nemojte
da vladate nama«. Starije generacije su nasledile partijski nacin
razmisljanja u stilu »drzava, to sam ja«. Radnici nisu bauk,
oni samo hoce da zive od svog rada.
Popov: Zasto ih predstavljaju kao lenstine, kao bauk koji sve
rusi, neko ko samo preti strajkovima? Zasto se stvara takva predstava o
radnicima?
Djuricic: To je nasledjeno iz starog sistema.
Popov: Nekada su radnici bili »ikona«.
Djuricic: Oni su bili samo pokrice.
Popov: Ali i kao pokrice bili su »ikona«, a ikona
se moze celivati i kad se u sveca ne veruje. Ranije radnici nisu dovodjeni
u pitanje, o njima se nije govorilo kao o lenstinama i opasnim tipovima
koji ruse sistem. Sada se to govori.
Djuricic: Petog oktobra radnici su sacinjavali 90 odsto mase.
Setite se »Kolubare«.
Popov: Kad kazemo »5. oktobar«, onda se misli na
masu, pitanje je ko je sve bio u masi. Kad, pak, kazemo »Kolubara«,
onda znamo da je to nekoliko hiljada radnika i nekoliko desetina hiljada
gradjana koji su dosli da ih podrze.
Djuricic: Ne postoji predstava o radnicima 5. oktobra jer su
to politicari sakrili. Zato sada hoce da nas predstave kao rusilacku snagu.
To je strah da bi oni koji su ih doveli na vlast mogli da ih skinu sa vlasti.
Popov: Da li samo zbog toga ili i zato sto ne zele da imaju
partnera u vlasti?
Savic: Prijatno sam iznenadjen sto se neko uopste setio da razgovara
o radnicima, jer su oni poslednjih deset godina marginalizovani, dok se
vodila prljava politika za prevlast i pljackanje drzave i radnika. To su
radili socijalisti, koji su se predstavljali kao perjanice radnickih prava,
ali za njima nisu zaostajale ni opozicione stranke koje su danas preuzele
vlast. Za njih radnici ne postoje. Posle pada Berlinskog zida radnici su
se malo oslobodili straha od vlasti koja je sebe predstavljala kao naslednika
socijalisticke ideje. Radnici su im apsolutno pomogli da preuzmu vlast.
Mi, radnici, bili smo nekada u zizi dogadjanja zbog socijalnog bunta
u Livnici u Rakovici. Namera je bila da se bunt ugasi, pa nas je Komitet
SK pozvao na razgovor. Dolazili su u fabriku da guse bunt, ali su ih radnici
gadjali peskom i vredjali. Radnici su osecali da se njihov rad ne vrednuje.
Ali, radilo se i o tome da su osecali da ih ne priznaju kao ljude. Bili
ste duzni da radite kao robot, da dobijete platu i odete kuci, i da jos
i vicete »zivela partija«.
Popov: Kad god ste istupali u javnosti proteste ste ogranicavali
na plate, a retko ste govorili »vi nas ne uvazavate kao licnosti«.
Savic: Dok je trajao nas protest dosla je ekipa RTV Beograd.
Govorio sam ne samo o platama, nego i o teskim uslovima rada, o sikaniranju
radnika kao licnosti, o velikom broju invalida rada, kojih je tada bilo
300, o stambeno nezbrinutim, o velikom broju smrtnih slucajeva. Medjutim,
taj prilog nije emitovan.
Popov: Da li si nekom drugom prilikom govorio o tome u javnosti?
Savic: Govorio sam na Vecu Saveza sindikata Srbije. Tada su
bila previranja u Jugoslaviji, kada je Milosevic preotimao vlast. Njemu
je odgovaralo nezadovoljstvo radnika i to sto sam govorio objavljeno je
na TV. Cak sam bio gost Omera Karabega u TV Dnevniku. Sve je to korisceno
u kontekstu preotimanja vlasti jer je trebalo rusiti jednu garnituru politicara
iz proslog vremena, ali koja nije bila opterecena nacionalizmom. A mi smo
je rusili jer smo mislili da ce doci nesto bolje. Nazalost, mi smo prosli
lose.
Radnici i ratnici
Imao sam probleme sa svojim radnicima koji nisu shvatali sta se valja
iza brega. Oni su u Milosevicu i njegovom rezimu videli spas za Srbiju.
Nisu hteli da nam veruju da ce im se to vratiti kao bumerang.
Popov: Da li su radnici nalazili neku vezu izmedju nacionalizma
i boljitka svog zivota?
Savic: Nisu.
Popov: Kako su onda mogli da ga podrzavaju, iako su bili svesni
da to moze da skodi njihovom realnom zivotu?
Savic: Bilo je radnika koji su bili svesni toga. Ali, mediji,
pogotovo TV, strasno su uticali na formiranje svesti radnika, narocito
neobrazovanih.
Popov: Da li su bili pridobijeni na takav nacin sto su ubedjivani
da im realan zivot nije vazan?
Savic: Indoktrinirani su idejom o velikoj Srbiji, uzvisenim
nacionalnim ciljevima, da ce Srbiji biti bolje ako budemo sami.
Popov: I onda, realan zivot radnika nije vazan?
Savic: Apsolutno. Cak su bili spremni da se zrtvuju. Preda mnom
su ljudi odlazili u rat. Pitao sam ih da li su normalni. Rekli su da idu
da brane srpstvo. A kada su se vracali imao sam pred sobom potpuno druge
ljude.
Nikolic: Mislim da su radnici vise odlazili u rat s verovanjem
da brane Srbe od ubijanja, kako je prikazivala TV. Ljudi su bili sludjeni.
Ne moze im se podmetnuti da su zeleli da uniste druge da bi se prosirila
Srbija. Bilo je i zlonamernih, ali to su pojedinacni slucajevi.
Preusmeravanje socijalne u nacionalnu borbu
Popov: Zadrzimo se na ’88. i ’89. godini. Tada jos nije bilo
rata. Govorilo se da stara vlast ne valja, a da ce nova vlast spasavati
sve redom. Govorilo se i to da rezimu preti opasnost ako se pobuni Rakovica,
kao simbol radnickog Beograda. Dugo se odlagala artikulacija nezadovoljstva
radnika. Da li je negde to nezadovoljstvo uopste artikulisano tih godina?
U javnosti je ostalo zapamceno da su radnici Rakovice dosli pred Skupstinu
gde je Milosevic odrzao govor koji je zavrsio recima »a sada svi
na radne zadatke«. To je komentarisano, mislim s dobrim razlozima,
da su se radnici okupili kao socijalni, a razisli su se kao nacionalni
borci. Poverovali su novom vodji da oni treba da rade neke svoje zadatke,
a da realan zivot nije njihova briga, nego briga nove vlasti. Kako je bilo
moguce da radnici priguse svoje nezadovoljstvo i platama i realnim zivotom?
Kako je bilo moguce da ne reaguju kao slozene licnosti, nego samo po nacionalnoj
pripadnosti?
Milan Nikolic
Savic: Postojala su dva razloga. Kada je nase nezadovoljstvo
’87. godine trebalo da se izlije na ulice, sprecili su nas iz CK, iz partije
u preduzecu, Udbe i milicije. A ’89. godine desila se strasna prevara sa
zajmom za preporod Srbije. Ljudi su upisivali po pet plata, verujuci da
ce se otvoriti nova radna mesta, davali su dnevnice solidarnosti. Ali je
istovremeno proizvodnja pocela da pada. Radnici su videli da mogu ostati
bez posla, i to ih je uplasilo. Tada sam dobio svoj prvi otkaz jer sam
zaustavio proizvodnju i izveo radnike iz Livnice. Cela moja smena u Livnici
izasla je na pasarelu. Teski uslovi rada bili su osnov pobune. Ali, tu
smo videli kakav je odnos prema radniku kao coveku. Pljuvali su nas, organizovali
partijske sastanke...
Popov: Ko?
Savic: Rukovodstvo, partija koja je bila instalirana u preduzecu.
Prisivali su mi etikete »neprijatelj«, »uzurpator«,
»on buni radnike«. Iskljucili su me iz partije. Izracunali
su da je zbog zastoja nastala milionska steta koju treba ja da platim.
A oni su nevini za sve invalide, radnike koji su poginuli u Livnici, za
radnike bez stanova, koji su ziveli u sojenicama i zemunicama. Sve sam
to pokazao filmskom reditelju Mici Milosevicu, koji je snimio dokumentarni
film o radnicima, da vidi radnike koji su po osam sati radili u podrumima,
a samo su im se oci videle. Tada se javila nova garnitura ljudi koja je
htela promene, ali se sve okrenulo naopacke.
Popov: Bilo je radnika koji su shvatili sta se desava, ali je
bilo i onih koji su sprecavali da se o tome javno razgovara. Bilo je i
onih koji su govorili »jeste da zivim bedno, ali necu da budem protiv
vlasti«. Kako da razumemo to da ljudi tesko zive, da vide da moze
da bude i gore, a nemaju zelju da se bore za promenu statusa?
![](Arbo9.jpg)
Milosavljevic: Ja sam jedan od mladjih radnika; u fabrici gde
radim ima samo 14 radnika sa stazom do 15 godina. Nisam bio u partiji i
nisam ucestvovao u ondasnjoj izgradnji, jer sam bio decak. Ni u vreme komunizma
nije bilo stvarnog radnistva. Komunisti mi lice na sektu; oni su imali
monopol na sve. Radnici su postovali pravila, a onaj ko je iskakao bio
bi kaznjen. Kolege su uostalom rekle kako je u fabrikama bila produzena
ruka CK koja je sve kontrolisala. Radnici su bili najamnici jer im se davalo
onoliko koliko je Partija dozvoljavala. Kada je Tito umro, sekta se prosirila
jer su se pojavili novi pojedinci koji su takodje hteli da dominiraju.
Tek tada su ljudi osetili da su im licnosti ponistene i tek tada su videli
da kao ljudi mogu da doprinesu svom boljem statusu, da i oni postanu licnosti
u drzavi koja tek nastaje. Ali, dolazi Milosevic sa svojom sektom. U njoj
ima nesto vise demokratije ali samo za politicke saradnike.
Popov: I to je partijska drzava.
Licnost i gradjanin
Milosavljevic: Tako je. Oni su imali moc da kradu i dele, a da
im niko nista ne moze, imali su lokalne mocnike, cega u vreme komunizma
nije bilo. Radnike je tesko naterati da iz politickih pobuda uticu na neke
stvari. Oni ce to raditi posle radnog vremena. Ljudi su bili zadovoljni
onim sto im se daje, ali su osetili potrebu da se dokazuju kao licnosti,
jer su im ljudska prava bila ponistena. Oni ni za sta nisu pitani, drugi
ljudi su odlucivali o njihovoj sudbini, a sve se losije zivelo.
Mladi ljudi su drugaciji nego starije generacije. Oni vise znaju o
zivotu napolju. Zato su reagovali drugacije nego ljudi koji su formirani
u komunistickom sistemu. Za sve vreme Milosevicevog rezima ljudi su nezadovoljni,
ali su nezadovoljni kao gradjani. Ja to zelim da istaknem. Nezadovoljni
kao gradjani, a ne kao radnici.
Popov: Gde su to radnici mogli da vide da treba da drze do svojih
ljudskih prava?
Milosavljevic: Van fabrike. Gde god se pojavio bunt, vlast je
skidala inicijatore.
Popov: Ne bi vlast to mogla da su ljudi na ulicama pokazivali
da drze do svojih ljudskih prava.
Milosavljevic: Ako neko ne zna za bolje, tesko ce se odluciti
za nesto sto mu je nepoznato. Nismo imali klasicnog radnika, nego najamnika
u dirigovanom sistemu.
Rusovac: Ako su radnici najamnici, kako su se borili za ljudska
prava?
Savic: Vrlo tesko. Do 5. oktobra nismo imali radnike. I radnici
»Kolubare« bili su ugrozeni kao gradjani. A nova vlast uradila
je isto sto i Miloseviceva. Iskoristila je radnike.
Popov: U razgovoru u »Kolubari« o tome zasto su
tamosnji radnici bili tako odlucni u strajku od 29. septembra do 5. oktobra,
iznet je uverljiv argument. Oni su rekli »dosta nam je bilo neuspelih
akcija i pobuna, sada smo hteli da pobedimo. Bili smo ohrabreni rezultatima
izbora 24. septembra i hteli smo da napokon pobedimo rezim. Borili smo
se za promene, ne samo kao radnici, nego i kao pripadnici raznih stranaka,
dakle i kao gradjani. Sada smo hteli da pobedimo«. To je nova pozicija
kakve nije bilo ni ’88, ’89, a ni ’92, ni ’96. To je valjda najnovija generacija
radnika koja se ne buni samo zbog plate nego i zbog ljudskih prava i zato
sto nisu uvazavani kao licnosti i gradjani. Radnici »Kolubare«
su po platama i obrazovanju na samom vrhu. Utoliko je ovaj ljudski momenat
vazniji. Zasto radnici i ranije nisu pokazivali ambiciju da budu cenjeni
kao licnosti i gradjani?
Kako je bilo u »vreme Tita«
Nikolic: Za vreme Tita radnici su ziveli sve bolje. Bili smo
otvoreni, znali smo kako se zivi napolju, moglo se uporedjivati. Tada radnik
nije ni zeleo nesto vise, da bude gradjanin, iako je to po svom ponasanju
bio. Jer, svako preduzece bilo je Jugoslavija u malom. Trideset-cetrdeset
odsto brakova bilo je mesovito. Mozda zbog svega toga covek nije osecao
potrebu da se dokazuje na drugi nacin. Onog trenutka kada je radnik video
da mu ekonomski i socijalni interes izmice, doslo je do pobune. Isticem
da se Rakovica podigla zato sto je plata kasnila svega tri dana, ljudi
su pred Skupstinu dosli zbog plate, a ne zbog Milosevica. U njihovoj svesti
nije postojala Srbija, nego Jugoslavija.
Popov: Moglo bi se zakljuciti da su radnici bili zadovoljni
zbog standarda i da nisu imali ambiciju da zive u demokratskom sistemu;
nije ih interesovao karakter drzave.
Nikolic: Nije tako.
Popov: Bili su zadovoljni polozajem radnika u fabrici i drustvu?
Nikolic: To se u osnovi moze reci. Nisi morao da budes u partiji,
ali tada nisi mogao da postanes visoki rukovodilac. Tako je i danas. Imas
parlamentarni sistem u kojem svaka stranka gura svog clana za direktora.
U cemu je razlika?
Popov: I u »vreme Tita« bilo je u Jugoslaviji mnogo
protesta i strajkova. Nisu svi radnici bili poslusnici. Recimo, ja sam
1966. prisustvovao visednevnom protestu radnika u Rakovici, kada su hiljade
radnika zvizdale partijskom rukovodstvu, cak i sekretaru Gradskog komiteta.
Ali, bilo je zabranjeno da se javno govori o nezadovoljstvu, protestima
i strajkovima, to je bila »tabu-tema«. Ipak, neki od nas su
pisali o protestima i strajkovima, ali sve je to danas zaboravljeno.
Radnici su tada bili »ikona« koja je opravdavala rezim
i zato je gotovo svaki strajk bio efikasan. Dobili bi sve sto su trazili,
samo da se zataska strajk i spreci formiranje autonomnih sindikata i pokreta.
Kada se pojavio Milosevic, radnici izlaze na ulice. Imaju osecaj da neko
nesto ocekuje od njih. Ali, oni svoje nezadovoljstvo izrazavaju na neobican
nacin – podrzavaju coveka koji postaje diktator. Vi ste u Rakovici dugo
odlagali da se pojavite na ulici.
Zakulisne igre
Nikolic: I da i ne. Ako je neko izveo Rakovicu, to je uradio
namerno, da Rakovica na ulici ne bi bila iduce godine. Ja sam tada bio
predsednik Opstinskog veca Saveza sindikata. Pre nego sto su radnici »21.
maja« izasli na ulicu, ja sam s njima imao dva velika zbora u krugu
preduzeca. To je bilo u oktobru i mi smo pripremali izlazak na ulicu za
iducu godinu. Video sam da ljudi manje zele da govore o platama, a vise
da im se kaze sta se desava u Jugoslaviji, jer im to nije bilo jasno. A
hteli su da uticu da se iz toga sto pre izadje, da im se ne bi ugrozio
polozaj. Ali, strajk je nastao zbog plata i plate su i dobijene.
Po nasem misljenju, trebalo je bar jos jedna godina da prodje u sazrevanju
da bi radnici mogli da uticu na neke stvari. Imali smo Rakovicu, ali smo
procenili da je to nedovoljno.
Popov: Kako to da su problemi bili hitni, a bila vam je potrebna
godina dana da reagujete?
Nikolic: Nesto se tada dogadjalo gore u vrhu, ali nista nije
gorelo. Bilo je velikih posledica pa smo smatrali da ne treba hitro reagovati.
Imali smo uz sebe Rakovicu, FOB, Sevojno, dobre odnose sa Celjem, Jugoslavija
je funkcionisala. Zeleli smo da povezemo fabrike i da onda zajedno trazimo,
a ne samo kao Rakovica.
Ko koga kontrolise
Popov: Ali, niste vi u sindikalnom rukovodstvu odlucili da idete
pred Skupstinu.
Nikolic: Nismo.
Popov: Ko je, onda, doveo radnike iz Rakovice pred Skupstinu?
Nikolic: Ja sam ih doveo. Ali, neko je razbio koncepciju Rakovice,
jer je izveo radnike van radnickog kruga. Jednostavno, otvorili su kapiju
i izasli. Ne postoji nijedna odluka da se to uradi. Neko je doneo odluku,
a mene je samo sucelio s tim sta treba da radim. Izasao sam pred ljude
na ulicu. Stigli smo do IMR. Radnici su poceli da preskacu ogradu, masa
je narasla a radnici vicu »za Beograd«. I tako sam bio na celu
kolone za Beograd. Usput je direktor IMR svojim radnicima nudio stopostotno
povecanje plate, ali su oni odbili. Kada smo stigli do Zvezde, dosli su
neki srpski politicari da se prikljuce, ali radnici nikome nisu dozvolili
da pridje. Kolona je bila od Londona do Mostara. (Sutradan je izasao i
»Rekord« cijim radnicima tadasnji direktor Dragan Tomic nije
dao da sa nama podju u Beograd.) Pred Skupstinom se dva sata niko nije
pojavljivao. Onda je jedno krilo medju nama, ne znam da li su bili ubaceni,
pocelo da vice »hocemo Slobu«. On je ocigledno cekao i dotrcao
je od zgrade Poste, cim je cuo »hocemo Slobu«.
Popov: Ti, dakle, ne znas dve stvari. Ne znas ko je organizovao
kolonu iz Rakovice i ocekivao si da ce govoriti neko iz Skupstine Jugoslavije,
a ne Milosevic. Dogodile su se dve stvari van tvoje i kontrole sindikalnog
rukovodstva.
Nikolic: Milosevic je govor zavrsio recima »a sada svi
na svoje radne zadatke«. Ja sam, medjutim, zavrsio zbor. Rekao sam
da cemo ici na svoje zadatke, ali da cemo mi kontrolisati rukovodstvo.
Mesec dana posle toga Milosevic je dosao u Rakovicu i potpuno pridobio
radnike. To je bilo kao da je bog sisao na zemlju. U javnosti postoji utisak
da su radnici izasli da daju podrsku nacionalnim idejama. Ljudi su izasli
zbog plata, i dobili su plate.
Popov: Rekao si da nisu samo plate bile u pitanju, nego i zelja
da se utice na resenje problema u drzavi. I onda se pojavljuje Milosevic
i kaze: to sto se tice drzave, o tome cemo mi da brinemo. Rukovodstvo ce
raditi svoj posao, a radnici svoj. Kazes da si zavrsio zbor recima da cete
vi njih kontrolisati. Da li ste posle u Sindikatu razgovarali kako cete
da ih kontrolisete?
Nikolic: Vise puta sebi sam javno zamerio zbog stvari koje je
trebalo da cinim, a nisam, jer nisam imao nekog pametnog da me usmeri.
Video sam da veoma malo znam. Da sam imao nekog da se konsultujem, verovatno
bi sve islo drugacije. Ja sam tada vec odvojio Rakovicu i od republickog
i od saveznog sindikata. Nismo im placali clanarinu. Nesvesno sam poceo
da pravim drugaciji sindikat da bismo otvorili probleme, a ne da rusimo
Jugoslaviju. Hteli smo ne samo da slusamo nego i da se pitamo. Godine 1989.
na kongresu jugoslovenskog Sindikata centralna tema bila je Vece udruzenog
rada, a tadasnji predsednik nije hteo da taj predlog stavi na dnevni red.
Desetak minuta sam na govornici pokusavao da izdejstvujem da se raspravlja
o VUR. Onda sam video da se i clanstvo hladi, pa sam se povukao.
Popov: Kako ste mislili da kontrolisete politicare?
Nikolic: Nas uticaj bi se osetio da smo imali Vece radnika u
Skupstini.
Popov: Bilo je logicno da posle mitinga sindikalno rukovodstvo
ispita dve stvari: ko je organizovao kolonu, ko je spremio Milosevica kao
govornika i kako da vi ucestvujete u kontroli vlasti.
Nikolic: Svi su odobrili odlazak radnika pred Skupstinu, to
je bila euforija. Razgovarali smo u Vecu sindikata o svemu. Strajk se najbolje
razbija organizovanjem drugog strajka. Tako su nas naterali nespremne da
se snalazimo u novoj situaciji.
Nebojsa Savic
Popov: Paralelno je neko organizovao nesto slicno i uvukao vas
u svoju varijantu...
Nikolic: ... i umesto da se bavim svojim ciljem ja sam usao
na njegov teren. To sam zakljucio tek kasnije kada smo procenjivali sta
se dogodilo. Ja sam jos pred Skupstinom rekao da je neko izveo ljude, ali
da to nismo mi.
Popov: Kakve su bile reakcije?
Nikolic: Svi smo se slozili s tim. Ali sutradan na ulicu su
izasli radnici »Rekorda«. Vikali su »juce si nas zaboravio«,
a ja ni one prve nisam izveo na ulicu. Ponovo smo otisli u Beograd, ali
su sada radnici odlucili da udju u Skupstinu. To je bilo 5. oktobra 1989.
Popov: Ali ih usmerava neko drugi.
Nikolic: I sada je zahtev »hocemo Slobu«. Sada je
sve jasnije. On je dosao, ispricao im istu pricu, radnici su se vratili
u fabriku. Iste veceri, na raspravi u Gradskom komitetu SK raspravljalo
se o Rakovici. Optuzen sam da hocu da budem lider radnika. Rekao sam im
da ako tako zaista misle, da cu im sutra pred komitet dovesti radnike da
njima kazu to sto meni govore. Zelim da istaknem da su radnici znali svoj
interes. Oni nisu bili zadovoljni, ali su uvidjali da postoji uzlazna linija.
Videli su, medjutim, i da se u Jugoslaviji desava nesto sto ne razumeju,
pa su se organizovali. Oni nisu dozvoljavali da im se uskracuju prava.
Od radnika do nacionalnog borca
Popov: Razgovaramo o slozenom konkretnom iskustvu. Radnici su
nezadovoljni platama i statusom a pocinju da pokazuju ambiciju da budu
pitani za politicke stvari, za dogadjaje u drzavi. U trenutku kada radnici
pokazuju ambiciju da budu politicki subjekti, njih ne usmerava sindikat
nego neko drugi. Pojavljuje se neko da ih vodi, mada ga oni ne traze. Taj
koji se pojavio preusmerio je socijalno nezadovoljstvo i politicki angazman
u nacionalne vode. Koliko je to kolektivno iskustvo relevantno za ono sto
se dogadjalo sve do nasih dana?
Rusovac: Vi u sindikatu niste znali, ali mi novinari smo dogadjaj
pred Skupstinom videli kao pocetak velike manipulacije.
Nikolic: Ja tada ni od koga nisam cuo, cak ni privatno, da su
radnici zloupotrebljeni. Ta se teza javlja kasnije.
Popov: Te veceri, moj prijatelj koji je inace slep, rekao je:
»Dosli su kao radnici, a razisli su se kao Srbi«.
Odnos prema politici
Savic: Ne slazem se sa gledistem da se u partiju ulazilo slobodno
i da se iz nje slobodno izlazilo. Ja sam morao da se uclanim u SK jer ne
bih bio primljen u FOB, kada sam prelazio iz Trepce. Posle je dosla i moralno-politicka
podobnost. Radnici u SK nisu primani zbog znanja i sposobnosti.
Popov: U vreme rasta krize i samo zaposljavanje je bilo uslovljeno
partijskom knjizicom. To je nacin proizvodnje cinizma i licemerja, to degenerise
celu socijalnu grupaciju koja poslusnoscu obezbedjuje i »hleb nasusni«,
a ne samo politicku karijeru.
Savic: Moja generacija radnika pocela je da izrazava jasne politicke
stavove 90-ih godina. Trazili smo promenu vlasti, a te zahteve pratili
su slogani »crvena bando«, »lopovi«. Ali, ’93.
godine postojala je velika nezaposlenost i socijalisti su uveli pravo na
cekanje, odnosno da se ne dolazi na posao, a da se dobije neka crkavica.
To je bio rezultat pogresne politike. U IMT-u je ’94. godine pokusano otpustanje
4000 radnika. Oni nisu smeli da reaguju cak ni na poziv »Nezavisnosti«.
Mi u »Nezavisnosti« smo shvatili da ce u celoj Srbiji nastati
lumpenproletarijat. Kada smo videli da sindikalnim akcijama ne postizemo
nista, stupili smo u strajk gladju, sto je politicki vid borbe. Tek posle
devet dana strajk je dao efekte jer smo uspeli da obesnazimo odluku vlade.
Tog trenutka oslobodili smo straha radnike FOB-a i IMT-a i mogli smo slobodno
da nastupamo i politicki.
Popov: Koliko se secam, za vreme strajka niste zeleli kontakt
ni sa jednom politickom strankom.
Savic: Da.
Popov: Zar to nije strah od politike?
Savic: Nije. Mi smo bili zahvalni Gradjanskom savezu Srbije
na podrsci koju nam je dao.
Popov: Ali niste zeleli da javno saradjujete sa strankama, pa
ni sa GSS.
Savic: Nismo zeleli, to je bio jasan sindikalan stav. To nije
bio strah od politike. Kod nasih ljudi jos nije bila dovoljno razvijena
svest da sindikat treba da se angazuje politicki.
Nikolic: U medjuvremenu, ljudi su usli u razlicite partije,
pa bi ulazak jedne stranke zahtevao ulazak druge.
Popov: I onda su radnici rekli »mi necemo ni sa jednom
strankom«?
Savic: Naravno.
Popov: A obrazlozenje je »mi necemo da se bavimo politikom«.
Zoran Djuricic
Savic: Vi se secate da sam sa Vama dugo razgovarao pred portirnicom
u fabrici. Taj razgovor je dugo zloupotrebljavan tako da su nam prisivali
da smo opozicioni sindikat, da sam clan GSS, DS, kako je kome odgovaralo.
Zahvalni smo GSS i Vama na podrsci. Da nije bilo sire javnosti mozda sve
ne bi bilo tako. Mi smo ukljucili i medjunarodne sindikalne organizacije.
Popov: Jedna politicka stranka je htela da vas gest ucini javnim
i htela je da se kao politicka stranka bori za vase ciljeve bez pretenzija
da vi budete clan GSS. Posto niste hteli da saradjujete sa politickom strankom,
politicke odluke su rezervisane za vlast, za Milosevica.
Savic: On je shvatio da strajk ugrozava njega pa je to presekao
samo da se okonca sirenje bunta, jer je najavljen dolazak autobusa iz cele
Srbije.
Popov: Vi strajkujete gladju, tu su sindikat i radnici na jednoj
strani, na drugoj su GSS i druge stranke, a postoji i sindikat »Nezavisnost«.
Ali, ne postoji javna politicka artikulacija vaseg problema. Zato politicku
odluku donosi Milosevic. Vi ste njemu jos potrebni jer postoji tip vlasti
kojoj je potreban odredjen tip radnika koji nece da se upustaju u politiku,
niti dopustaju da se stranke mesaju u sindikalne stvari.
Nikolic: To imamo i sada.
Popov: Zato su i vazna iskustva razlicitih generacija radnika.
Marginalizacija i politizacija
Savic: Ponovo smo bili na sceni ’95. kada su radnici IMT-a dva
puta izlazili na ulice, od toga jedanput s Rakovicom, a protest je bio
u vezi sa uslovima rada. Jos ranije sam shvatio da ako cutis bices ugrozen
i marginalizovan. Rekli smo: plate moraju da se isplacuju, nismo mi krivi
sto se ratovalo. Sve do ’95. redovno smo primali platu zahvaljujuci tim
akcijama, a radnici su shvatili da bez podrske sindikata plata nece biti.
Kada su ’95. strajkovali IMT i Rakovica naslo se ispred Vlade 15 000 radnika.
Primio nas je tadasnji premijer Marjanovic, ali kada je cuo da sam ja iz
»Nezavisnosti« rekao je – »prekidamo sastanak«.
Dok smo mi bili u Vladi neko je radnike odveo pred Skupstinu. Ni mi
ne znamo ko je to uradio. Radnici su nam bili podrska i pritisak dok su
stajali ispred Vlade, a onda su odvedeni.
Popov: Cim su radnike izmestili iz radnog procesa, a i ovaj
se gasi, nema vise autonomnog sredista moci radnika, tako da oni vise u
vazduhu, te nemaju sta ni da prekinu – da strajkuju.
Savic: Tada je Mirko Marjanovic rekao onu cuvenu recenicu, »to
nisu radnici, to je olos«. Ali sav odijum je pao na nas iz sindikata
»Nezavisnost«.
Popov: To je prelaz iz vremena kada su radnici bili »ikona«
u vreme kada postaju strasilo.
Bili su protesti 1996. i 1997. Protestovali su studenti i gradjani,
a gde su radnici? Oni se pojavljuju sporadicno i niko ni sa kim ne komunicira.
Nikolic: Od ’97. do ’99. godine »Nezavisnost« je
stozer organizovanja civilnih grupa. Tu je nastao studentski pokret 96–97,
zatim G-17. »Nezavisnost« je otvorila svoja vrata i te grupe
su mogle da koriste nasu logistiku. Bili smo svuda uslovno receno, ali
smo bili zakinuti za radnicki pogled.
Popov: Rec »zakinuti« mozda nije dovoljno precizna.
Vi ste sami odustali od definisanja autonomne pozicije radnika.
Nikolic: Ali, realnost je bila takva.
Popov: Sami ste odlucivali.
Nikolic: Situacija je tada bila takva da je radnik pristao da
ne ide na posao zrtvujuci se za nacionalne interese, pristao je da prima
deo plate, on je sludjen i ulazi na sivo trziste. Nastao je jaz izmedju
onih koji su ostali u fabrikama i ovih koji su baceni na sivo trziste.
Popov: Kazes da je »Nezavisnost« postala centar
okupljanja nevladinih i drugih organizacija. Prateci neposredno te dogadjaje,
rekao bih da se tada stvaraju paralelne strukture koje ne saradjuju medju
sobom. Dokaz za to su i paralelne kolone na ulicama tokom protesta.
Nikolic: Mi smo isli sa studentima.
Popov: Sporadicno, a neki put sami. A sta je zajednicko u vasoj
platformi – to se nije videlo.
Saradnja bez partnerstva
Nikolic: Najveci broj radnika shvatio je ’96. i ’97. godine da
treba izvrsiti promene. Tada je nastao najveci broj nevladinih organizacija,
a mi u »Nezavisnosti« okupili smo oko 100 nevladinih organizacija
koje su stvorile Jugoslovensku inicijativu. Ali, bilo je egoizma koji se
ogleda u tome sto se stvaraju NVO sa istom idejom, a pri tom svako hoce
da zadrzi svoje ime i prezime. Mi smo dozvoljavali takav proces koji je
na srecu urodio plodom, pa su gradjani tako bili pozvani sa vise strana
i oni su se odazvali – 5. oktobra.
Popov: Posto zelimo da razgovor bude sto konkretniji, treba
reci: okupljaju se sindikati, nevladine organizacije, studenti. Stvaraju
se paralelne strukture koje nedovoljno saradjuju. Javljaju se paralelne
kolone na ulicama. Sta je rezultat svega toga? Rezultat je, cini se, da
promene ne izvodi ta struktura koju ste vi stvarali, nego neka druga, koja
se zove DOS. A vi, koji ste sve to ovde radili, pre svega studenti, donekle
i sindikat, samo ste deo propagandne masinerije za promenu rezima, ali
u tome neposredno ne ucestvujete niti donosite odluke o tome kako menjati
sistem. Posledice toga su danas jasne. Zbog toga vi niste partneri novoj
vlasti, jer niste bili partneri kada je ona rusila staru vlast.
Nikolic: Shvatili smo da bolju opoziciju nemamo i da moramo
sa njima. Takodje smo znali da ne smemo da se utopimo u njih, u nesto sto
nece biti dobro posle promena. Zato smo ostali po strani, ali smo bili
na ulicama kad god je trebalo, nezavisno od toga da li akcije vode politicke
stranke ili Savez za promene. Pokazalo se ispravno to sto smo ostali po
strani. Sem »Nezavisnosti«, svi drugi su kontrolisani. Mi nismo
dovoljno jaki da uticemo na to. Ja ne kazem da je »Nezavisnost«
izlaz kao neka buduca politicka struktura, ali treba da ostane sindikat
koji moze njih da natera da se transformisu.
Stanko Milosavljevic
Rusovac: Kazes da niste dovoljno jaki da uticete na to. Sta onda
imate od svega toga?
Nikolic: Mi smo dovoljno upoznali vlast jos kada je bila opozicija.
Skoro svakog od njih, osim Kostunice, Milosevic je uprljao. Secam se da
je danasnji predsednik Vlade sredinom devedesetih ponistio Markovicevu
privatizaciju, a to je bio pocetak promene sistema. Svako od njih je upotrebljen,
da i ne pricam sta je sve Vuk Draskovic radio u Beogradu i unutrasnjosti.
Zato valjda i nemaju odresene ruke da rade kako bi mogli, jer oni nisu
nesposobni ljudi. Ali, njima raniji odnosi vezuju ruke.
Popov: Kostunica je podrzao generala Pavkovica, sefa Udbe Markovica
i suprotstavljao se hapsenju Milosevica, zar to nije takodje oblik lojalnosti
bivsem rezimu?
Nikolic: Kostunicu sam izdvojio jer se on nije uprljao u materijalnom
smislu, ali je apsolutno podrzavao Milosevicevu politiku. On ga je kritikovao
sto je gubio ratove, a ne sto je ratovao.
Radnici na politickoj sceni danas
Popov: To je kad je rec o vlasti. Gde su radnici na politickoj
sceni danas?
Milosavljevic: Milan je rekao da su radnici zahtevali plate
kad su prvi put izasli na ulicu. Ali, da se nije javio bunt u pojedincu
zbog toga sto je ugrozen kao licnost, on bi se vratio u fabriku, jer je
direktor obecavao dvostruko vecu platu. Medjutim, javila se potreba da
radnik kao covek reaguje na nesto sto mu nije bilo jasno, a plata je bila
samo povod. Manipulisalo se radnicima od Milosevica do danas i sve se koristilo
da bi se radnici drzali van politike.
Mi smo strajkom gladju uspeli da sprecimo politicku odluku tadasnje
vlade o otpustanju 4000 radnika. Uspevali smo da se organizujemo na iskljucivo
radnickim zahtevima. Mi jesmo za to da uticemo na politicke partije, ali
ne da one uticu na nas. Mi kazemo partijama: tamo gde mozete, pokazite
da ste politicka opcija koja moze da nas zastiti. Mi zelimo politiku onoliko
koliko ona nama dobra donosi. Ali, ona ne moze da utice na rad sindikata.
Zasto je ’96. i ’97. bilo tesko organizovati radnike da izadju na ulicu
kao radnici, a lakse kao gradjani? Zato sto su radnici prvi put osetili
da mogu da se izbore za status gradjanina. Tako ce se lakse izboriti i
za status radnika. Medjutim, rezim je ubacivao crv razdora medju radnike,
pa je ljude bilo tesko organizovati. Veliki broj ljudi je podrzavao socijaliste.
Najzad, radnike je bilo nemoguce organizovati jer nisu radili.
Popov: Rekao si da su radnici podrzavali socijaliste. Da li
su ih podrzavali kao socijaliste ili kao vlast?
Milosavljevic: Kao vlast.
Popov: Da li bi radnici, i onda i sada, podrzali i neke socijalisticke
ideje?
Milosavljevic: Zasto da ne, ali praksa je pokazala da to ne
funkcionise.
Popov: Da li radnici danas vide na politickoj sceni nekoga ko
zastupa ideje socijalizma ili levice?
Milosavljevic: Radnici vise ni u koga nemaju poverenja. Sada
ljudi pocinju da veruju u same sebe. I veruju da mogu da uticu na nesto.
Zasto su ljudi izasli 5. oktobra? I u »Kolubari« nisu strajkovali
zbog plata, nego zato sto je povredjeno njihovo biracko pravo. To nisu
bili radnicki zahtevi, nego su radnici povredjeni kao gradjani. Ja to zelim
da naglasim.
Popov: Da li posle 5. oktobra radnici imaju uverenje da mogu
nesto da urade?
Milosavljevic: I te kako. Sadasnji radnici nemaju zelju da tolerisu
bilo koju politicku opciju jer bioloski to sebi ne mogu da dozvole. Oni
ce delovati rusilacki prema svakome ko ih ugrozava. Njihova je opcija da
se izadje iz ove ekonomske krize. Vise nema kalkulacija, covek vise nema
mogucnosti da ceka i svakog ce rusiti.
Mnoga pitanja ostaju »otvorena«
Razgovaramo vise od tri sata. Verovatno nismo rekli sve sto smo nameravali.
I ono sto je vec receno, moglo bi da se dorekne. Ovaj razgovor, verovatno,
sadrzi samo konture nasih iskustava o tome ko su i sta su radnici juce,
danas i sutra. Razni aspekti iskustva radnika – i zaposlenih i nezaposlenih
– nisu ni dotaknuti. To posebno vazi za radnike u privatnom sektoru; bezmalo
nista ne znamo o njihovom statusu, problemima i aspiracijama.
Ne znamo, a i ne mozemo danas znati, kako ce se dalje odvijati promene
u vlasti, u drzavi, niti u privredi i drustvu, u kulturi. Ostaje nepoznato
i to koji sindikati, stranke i kakva udruzenja zaista izrazavaju i zastupaju
interese radnika, raznih slojeva i grupacija radnika.
Tokom ovog razgovora su, ipak, otvorena mnoga realna pitanja koja nadilaze
uobicajene pristupe »svetu rada« koji ostaje neproziran sve
dok dominiraju ideologije koje radnike prikazuju kao »ikonu«
ili »strasilo«. Iskustva ucesnika u razgovoru ukazuju na to
da svet radnika nije sveden samo na radno mesto i platu, nego da
je radnicima stalo i do slobode vlastite licnosti, do ugleda profesije
(nekada se govorilo »majstori su prvi ljudi«) i statusa slobodnog
gradjanina.
Tek nam pouzdanija znanja o sirem spektru interesa, ideja i aspiracija
radnika (i ne samo radnika) omogucuju razumevanje dubljih i trajnijih procesa
u strukturi drustva i organizaciji drzave, u nacionalnim i medjunarodnim
okvirima. Takva znanja jos nemamo, ali ne znaci da ih ne mozemo steci.
Razaranje privrede je, svakako, obezvredilo i rad i radnike. A siromastvo
i bedu prati ocaj i bes, sto ne iskljucuje i izlive razornih »energija«,
opasne ne samo za vlast, vec i za svakoga. Ali, to nije jedini smer desavanja.
Koji su sve smerovi zbivanja realno mogucni, to zavisi i od poznavanja
realnog stanja. Ono nam ponekad izgleda, zbog dominirajucih ideologija
i bucne propagande, kao da je bremenito novim katastrofama, narocito zbog
bujanja raznih oblika desnice, slabasnog centra i odsustva gotovo svake
artikulacije autenticne levice. Nemoguce je da u bilo kojem drustvu, pa
i u nasem, postoji samo desnica i donekle centar, a da bas nema nikakve
paznje vredne levice. Samo ako se oslobodimo raznih falsifikata, otvara
se realan spektar razlicitih polazista i ishodista. Osporavanje falsifikovane
slike o radnicima, sto smo danas donekle postigli, samo je deo napora ka
kritickom sagledavanju realnosti, ne samo sveta radnika.
Republika je otvorena za dalja istrazivanja i razmatranja kako
onih tema kojima smo se do sada bavili tako i ostalih »otvorenih
pitanja«.
Pripremila Olivija Rusovac
|