Sta citate
Predstavljena knjiga »Slucaj Ivan Stambolic«
Zlo udvoje
Gde je Ivan Stambolic? Zasto je otet? Ko je to ucinio? Mnostvo pitanja,
koje namece dogadjaj od 25. avgusta prosle godine, nazalost, ne nalazi
pun odgovor ni u inace odlicnoj, dragocenoj knjizi, 15. maja predstavljenoj
u beogradskom Centru za kulturnu dekontaminaciju. Slucaj Ivan Stambolic,
knjiga koju je priredila Latinka Perovic, a objavio Helsinski odbor, sadrzi
dokumente, pisma, komentare, apele, saopstenja gradjanske javnosti zabrinute
zbog mogucnosti da u jednoj, relativno maloj sredini, nestane istaknuta
licnost, a da ni istraga ni zvanicni, drzavni organi mesecima ne micu s
mrtve tacke.
Jedino sto se, eventualno, jasno ukazuje jesu inicijatori i motivi
otmice, nije sporno. U tom smislu su i reci Zivorada Kovacevica, tokom
predstavljanja knjige:
»U osnovi i mucko ubistvo Slavka Curuvije i pokusaj likvidacije
Vuka Draskovica spadaju u istu kategoriju bolesnog fiksiranja objekata
licne mrznje i osvete, pre nego hladnokrvne procene zlocinaca o realnim
opasnostima koje im od tih ljudi prete. Pri tom, razume se, uvek treba
govoriti oni a ne on, jer je ona uvek bila licna i osvetoljubiva, a on
hladno proracunat bez velikog emocionalnog angazmana. Medjutim, sto im
se kraj vise blizio patoloska mrznja je sve vise postajala zajednicka crta
tih dveju, na prvi pogled razlicitih osoba, od kojih je svaka dala svoj
doprinos kreiranju jedinstvenog genija zla«.
Tacka i na trag?
Kovacevic pretpostavlja da je postojao jos jedan, »dodatni motiv«,
koji dejstvuje (paranoicnim) strahom na strah. Da poseju strah – »kao
poslednju zastitu od neminovnog budjenja naroda«. Kao »cist
totalitarizam«, koji je »vec usao u fazu nepatvorenog i iracionalnog
zla«, Kovacevic smatra da je Stambolic »za njih bio nesto vrlo
specijalno – mogucnost da on ipak na kraju bude u pravu, da on bude pobednik,
politicki i moralni, da on prezivi njihovu politicku smrt – tu pomisao
oni nisu mogli da podnesu. Mira Markovic je jednom i rekla: prava opasnost
nije opozicija, cuvajmo se povampirenih leseva sa Osme sednice!«
Stamboliceva otmica je, primecuje Kovacevic, u odnosu na druga dva
slucaja specificna po tome sto »ovde nisu dozvolili da i najmanji
tragovi ostanu (...) Nije on otet, zatvoren, likvidiran, vec je nestao«.
![](Ivan.jpg)
Stanju »bio pa ga nema« doprinosi i nedopustiva »indolentnost
novih vlasti«. Nisu shvatile, kaze Kovacevic, da je »ovo vazan
test njihove stvarne spremnosti za odlucan raskid sa prethodnim rezimom,
njegovim nosiocima i njegovom politikom.
Odbor za oslobadjanje Ivana Stambolica ne zeli da menja polazni stav
– »dokle god postoje i minimalne sanse da je Ivan ziv, boricemo se
da se on oslobodi. Pa cak i ako se konacno pokaze da nade nema, mi cemo
se i dalje boriti da se istraga energicno vodi, da se otkrije ne ko je,
nego kako i preko koga je taj zlocin izveo, da do kraja razgolitimo i na
ovom drasticnom slucaju zlocinacku prirodu bivseg rezima i krvnika na njegovom
celu, koji moraju stati pred lice pravde i za Vukovar i za Sarajevo i za
Srebrenicu i za zlocine na Kosovu i za teror nad sopstvenim narodom, ali
i za Ivana Stambolica. Dokle god to ne uradimo, necemo moci reci, ni drustvo
ni nova vlast, da je raskid sa prosloscu definitivan i da nastupa vreme
prava i pravde«, rekao je Zivorad Kovacevic.
I Spiro Galovic, koji je ucestvovao u predstavljanju knjige, veruje
da je zapovest za otmicu »dosla sa najviseg mesta u ondasnjoj vlasti,
a nalog su izvrsile tajne sluzbe ove drzave i, mozda, s njima povezana
banda. Knjiga nam kaze: istina se zna«.
Sumnjajuci da nije ostao »nikakav trag u sluzbi koja je organizovala
nadzor« (Stambolic je, izvesno vreme pre otmice, bio u stopu pracen),
a podsecajuci da je »Milosevicev sef tajne policije ostao na duznosti
nekoliko meseci pre pada rezima«, Galovic postavlja logicno pitanje:
»Ko nas moze uveriti da je to bilo u interesu legaliteta i da je
tako nesto zahtevalo nacelo legaliteta?«
Mameluci kao proroci
Posle politickog pada, 1987. godine, Stambolic nije javno istupao nekoliko
godina. Na osnovu svoje politicke vokacije, on je ipak »trazio i
nalazio sagovornike«, a sebi najblize nasao u srpskim liberalima,
Latinki Perovic, Mirku Tepavcu, Aleksandru Nenadovicu i zbog politicke
kvalifikacije u kojoj je nasao i svoje ime nije krio zadovoljstvo, jer
je vec stigao do liberalnog socijaldemokratskog stanovista. »Iz te
perspektive«, kaze Spiro Galovic, »uvideo je znacaj svojevremene
pojave Marka Nikezica u srpskoj politici i vrednosti alternative koju je
tada Srbija propustila da prihvati«.
U huku mitinga, posle 1987. godine, kada su vec bile jasne premise
»politike koja je slavila pobedu na 8. sednici«, na tu stranu
su se svrstali mnogi uceni ljudi, ali »danas niko od njih nije u
stanju da objasni sta su zapravo hteli«. Bio je to, primecuje Galovic,
»pad ispod dostignutog stepena politicke tolerancije, ali i odbacivanje
prosvecenosti koja je stekla kakvo-takvo postovanje u jednopartijskom sistemu.
Prestali su da vaze obziri i prema pravilima obicne ljudske pristojnosti«.
Stvari su upravo tada krenule naopako, kaze Galovic i »pravac dogadjaja
za narednu deceniju odredjen je tih godina«.
Kada je, pocetkom 97. godine sreo Stambolica u protestnoj masi na Trgu
Republike u Beogradu, spazili su, seca se Spiro Galovic, neke od »Milosevicevih
nekadasnjih Mameluka – urednici ‘odjeka i reagovanja’, voditelji TV dnevnika,
propagandisti... S rubova prikljucivali su se, trazeci svoje mesto i pojedini
clanovi Akademije i druge nacionalne velicine ovencane svim mogucim nagradama.
Po tome se videlo da se rezim blizi kraju. Svaki od pokajnika vredeo je
bar koliko deset pravednika«.
To zatvaranje kruga Galovic ilustruje citatom Bendzamina Konstana:
»U nekim razdobljima ljudi treba da prodju ceo krug ludila da bi
se vratili pameti«.
Prosirivanje kruga mitingasa nekadasnjim ucesnicima Pazove, Usca, Gazimestana,
njihovo veselje, uocio je Galovic u jos vecem broju 5. oktobra. Ivan Stambolic
je, kaze, cekao taj dan i znao je da ce doci. »Na licnostima koje
su tada dosle na vlast stoji obaveza da tajnu nestanka Ivana Stambolica
iznesu na svetlost dana. Nemamo razloga da sumnjamo u njihovu volju, jer
je rasvetljavanje ovog slucaja sukladno s njihovim bitnim ciljevima«.
Galovic podseca na pravnicku maksimu: ne postoji savrsen zlocin, postoje
samo nesavrsene istrage.
Zlocinac – mera nacije
U kontekstu opaski da je Stambolic bio funkcioner komunisticke epohe
(sto i danas stvara prema njemu odijum), Galovic podseca da je u onome
sto je poslednjih deset godina govorio sadrzan »ceo program sadasnje
demokratske vlasti«. Po njemu, Stambolic je i »covek novog
doba, licnost demokratskih i liberalnih uverenja«. Nabrajajuci stavove,
istupanja, interesovanja Ivana Stambolica, njegovo propovedanje neke vrste
»gadjenja nad heroizmom«, koje je u kontekstu odbacivanja mitova
i suviska istorije u nasim glavama i sluzenja politike zivotu, a ne smrti,
vodilo ulasku naroda u modernitet, Spiro Galovic precizira: »Do nekih
njegovih tvrdnji (nova) vlast ce tek u nastavku doci, a neke ce mozda morati
nevoljko da proguta i potom istakne kao svoje. Ako je Ivan Stambolic nastradao
zbog toga sto je govorio, onda je iz istih razloga mogao stradati svaki
od politickih vodja nove vlasti. Ovaj slucaj ostaje javni problem i, kao
takav, ne moze se zaboraviti. Ova knjiga je dokument o slucaju Ivana Stambolica
kao slucaju Srbije. Rasvetljavanje tajne njegovog nestanka unece nesto
svetla i reda i u nase zivote i doprinece da se kao drustvo suocimo sa
sopstvenim odgovornostima, sa istinom o nasoj skoroj proslosti, sa sadasnjicom
i buducnoscu«.
I po Radomiru Konstantinovicu, knjiga je »dokument o ovim nasim
danima«. Latinka Perovic, koja je priredila, kaze da se u Ivanovom
slucaju »seku putevi starog i novog rezima«. »To je tacno«,
kaze Konstantinovic, dodajuci da se, u nekim trenucima, »stari i
novi rezim tu ne uspevaju da razlikuju i to pre svega po izvesnoj indiferentnosti
prema stradanju Ivanovom«.
Povodom nacela neselektivnosti koje provejava kroz pricu o nestanku
Ivana Stambolica (»svaka otmica je ista«) Konstantinovic podseca
da je osnovno nacelo egzistencije – nacelo selektivnosti. Tu je rec o omalovazavanju
znacaja Ivana Stambolica kao coveka, rastvaranju u »istom«
svakog stradanja, poistovecivanju sa svim drugim zrtvama najstrasnije decenije
proslog veka.
»U ovom trenutku, zadovoljavam se napomenom da je u osnovi ravnodusnosti
prema Ivanu, Ivanov beskompromisni antinacionalizam (...). Kazem ovo zato
sto nacionalizam iskljucuje svaku dublju odgovornost prema zlocinu i to
upravo zato sto je krajnje selektivan. Takvim se pokazuje i u odnosu na
sopstvene zlocince (ili cak pre svega u tom odnosu). Nema izmirenja izmedju
nacionalizma i odgovornosti. Pogledajte samo kako se takozvani nacionalni
ponos iskazuje danas pokusajem zastite zlocinaca sopstvene nacije i to
tako kao da je svaki takav zlocinac mera tvog nacionalnog ponosa. Kao da
je on tvoj i, sto je jos gore, jos malo pa kao da si ti on sâm, tako
da ti, braneci njega, branis sebe«.
Postavljajuci pitanje – otkud odbrana nacije odbranom zlocinca, autor
Filosofije palanke podseca da za nacionalizam ne postoji pojedinac, nego
samo pleme, a »to je ovaj nas trenutak: zlocinac kao mera nacije.
Zato je nacionalisticka svest sudjenje bilo kom pojedincu – sudjenje celoj
naciji. Mislim na Haski tribunal. Mislim na otpor prema njemu. Izvesna
gospoda ovde veoma su zabrinuta zbog sudjenja srpskim zlocincima, a to
su ona ista gospoda koja su ravnodusna prema zlocinu (i zlocincima) cija
je zrtva Ivan«.
Zakljucivsi da, ipak, nije »nesrecan zbog toga«, Radomir
Konstantinovic kaze: »tako se, zahvaljujuci toj gospodi srpskoj,
Ivanova krv sjedinjuje sa krvlju dece poubijane u Srebrenici, u Vukovaru
i dece sarajevske, pobijene snajperom, precizno (mislim nesto preko 1600).
Vidim ja Ivana sad u toj deci. Ivan je ta deca. Mnogo pobijene dece. Ceo
jedan decji narod«.
|