Ponovo procitati
Sloboda – spoljna i unutarnja*
Kad uzmemo celi i opredelenja coveka ovde na zemlji,
pa razmisljavamo o sredstvima kojima on ta najbolje i najlakse postizati
moze: nalazimo da je drzava ili zbor i sveza ljudi u jedno veliko druztvo
prvo sredstvo i najglavnije uslovije za postizanje njino. Bez ovog zavedenja
ne bi se covek u postizanju ciljeva svoji ni maknuti mogao, ne bi upravo
covecijem dostojinstvu svom shodno ni ziviti mogao. Zivot njegov izvan
drzavnog ili druztvenog stanja vise bi na zivot kakvog divljeg zivotnog
nalicio, nego li na zivot jednog razumom i slobodnom voljom odarenog stvorenja,
kao sto iz ovog vidimo drzava je jedno od najprevoshodniji zavedenja; i
zato mislim da nece suvisno biti i o njoj na skupstini ovoj probesediti,
ukoliko je to nasim jost nedozrelim dusevnim silama moguce.
Drzava je stvor coveciji, no osnov toga lezi
u prirodnom nagonu coveka k sdruzivanju – i covek ovome a narocito zelji
obezbedjenja sledujuci, stupao je u druztva manja, posle u veca, odakle
kao neoticno u drzavu ili opet jedno veliko druztvo prelazio je. Drzava
ili ovo veliko druztvo, kao i najmanje, moralo je sredotocnu tocku imati.
Ova se izobrazavase u biranom ili nametnutom vodji, staresini, knezu, kralju,
caru i t. d. Za okretnije dvizanje i poslova otpravljanje u celini ovoj
bijase predstojateljima njenim sve pa i zivot i smrt clanova ove poveren,
ili oni sami tu vlast prigrabise.
Vec iz samog namerenja, s kojim je covek u drzavu
stupio, daje se velika celj ove izvesti. Ona je doista velika, jer od drzave
nije dosta, da narod samo od nasrtanja pustaiskog ili drugog kakvog naroda
i drzave sacuva, da ga od nji u imanju i zivotu obezbedi, no iste se, da
ona narod do blagostanja i srece dovede, da narod u njoj t. j. ne samo
spoljasnje no i unutrasnje slobodan bude; jer ako narod pored nezavisimosti
od druge kakve drzave, pored spoljasnje slobode svoje i unutrasnju neuziva,
prava svoja, kao narod u drzavi nema, no od vladetelja i cinovnika proizvoljno
gnjecen biva: onda takav narod nije u blagostanju, potome i u postizanju
celji svoje nazadan ostaje, a to je toliko koliko da nije u drzavu ni stupio.
Drzave koje do ovog stanja narod svoj dovesti
neglede, koje neidu na to, da vlada bude izvrsitelj volje naroda, koja
se u zakonima na skupstinama ili i drukcije donesenim pokazuje, no da je
narod izvrsitelj volje vlade, koja od cudi njene zavisi, nije usreciteljka
ni blagostanju rukovoditeljka naroda svog, no obor na kome ni odkud nema
vrata, tamnica bez prozora.
Koliko su drzave ovom velikom zadatku svom odgovorile,
povestnica nam kazuje. U celom starom, srednjem i novom veku do najnovijeg
vremena, nenalazi se drzave, gdi bi jedan narod kao narod zivio, gdi bi
covek, shodno visokom dostoinstvu svom smatran i uvazavan bio. Narod je
bio slobodan spolja da u drzavi rob, nula ili golo sredstvo bude. Tako
ponizen bijase rod coveciji, tako pogazena prava, pogazeno dostoinstvo
coveka, ovog najviseg stvorenja zemskog, razumom i slobodnom voljom odarenog.
Svemu tome bijahu uzrok oni, koje je narod izabrao,
ili koji mu se nametnuse, da ga k sreci njegovoj vode – knezovi, kraljevi,
carevi. Drzava pod njima izgubi svoju visoku celj i postade kuca vladaoca
a narod imanje i sobstvenost njiova. Tako sad cinilo se ili vise – podjarmljivanje
drugi naroda, ili manje – ukracivanje slobode svome – neg sto celj drzave
zahteva.
![](neven.jpg)
Predstavnici hristijanstva – kaludjerstvo i popovstvo
– ucili su i uce i onako svezanij narod, da je svaka vlast od Boga, da
dakle nikog nema, ko bi zapovedati mogao, a da s vise nije namesten! Oslobodjenje
naroda sad i ako je zar od stranog tirana i jarma tudjina i moguce bilo,
ali od svog nikako. (Od unutrasnjeg robstva, nemoze bednij narod da se
oslobodi, i ako spoljasnje strese.) Ucitelji njegovi veljau, od Boga je
to. Ko dakle protiv toga moze? I doista niko.
Svest sebe samog, svest dostoinstva i prava svog,
svest celji u drzavu stuplenja i opredelenja vodje njenog – prosveta dakle
i samo prosveta bijase, sto coveka unutrasnjeg robstva, jarma vlade i ove
pomagaca osloboditi mogase – i ukoliko se narod drzave koje vecma prosvetio,
vise sebe svestnim ucinio, utoliko manje on u drzavi robuje, utoliko ova
vecma celj svoju postize.
Prosveta je dakle, sto robstvo netrpi, i narod
prosvesten nece tudjina jaram da nosi, nemoze ni svome rob da bude. Oce
dakle da je slobodan i spoljasnje i unutrasnje. On to oce i ako nije, mora
biti. Zivi primeri to posvedocavaju. Drzave takovi naroda odgovaraju, ili
bar pocinju zadatku svome odgovarati a tim covecestvo k opredelenju njegovom
voditi.
Pocem smo ovako vidili, sta je celj drzave i
sta narod njen od nje, ili bolje od oni, koji su na kormilu ove, iskati
pravo ima, kao i sredstvo pomoci zlu, kad ovi to narodu ukracuju, ostavljajuci,
sta je i koliko koja drzava ovome zadatku odgovorila – da vidimo koliko
je drzava Srbska, koje smo mi clanovi ovome zadatku svom odgovorila.
Kako je drzava Srbska u smotrenju unutrasnje
slobode naroda svog, do Kosovske propasti stajala, izvestno neznamo. Spolja
narocito od vremena Nemanica, bila je drzava Srbska slobodna, no kakvo
je unutrasnje uredjenje njeno bilo? jeli narod kakva i kolika prava imao?
ili je neka cast – blagorodstvo – blagovala, a ovaj sluzio? o tome se slabo
zna. Moze se uzeti da je narod nas bio vernij izvrsitelj onoga sto mu je
stariji kazao.
No vaznije je braco da vidimo sadasnje stanje
drzave i naroda naseg. Narod nas danas niti je spoljasnje niti unutrasnje
slobodan. Nije spoljasnje zasto turcinu arac placa... nije unutrasnje zasto
nema... nezna – a gotovo i neda mu se da zna – i za kakva prava svoja.
On je golo sredstvo, koje sad jedan sad drugi za celji svoje upotrebljava...
Neobavescen dovoljno povodi se siroma za onim, koji ga kud povuce a sve
sa laznim obecanjama – posle prikloni opet glavu pod jaram samovoljstva
– ovo uznosi – mackama se smeje – apsanama sveti – robiji sluzi – tockovima
klanja – izvrsuje sto mu se nalozi, dokle ga drugi nesmete da njegovu vrsi.
Sotim trosi sile svoje, upropascuje sebe, da nenasitost – zadovolji. Svoje
volje nema narod nas, ali ne sto on za to nebi bas nimalo sposoban bio...
Dakle nije u blagostanju, no sta vise u zlostanju. I po tome drzava nasa
(bolje vodje njene) nije zadatak svoj ispunila.
No ko ce sad da ga k ispunenju privede? Oce li
oni? koji sravnjujuci sadanje breme sramne zavisimosti i cemerna pokroviteljstva
sa predjasnjim bremenom neobuzdanog tiranstva turskog – vele: »nikad
bolje no danas«; za unutrasnjost pak pocituju osnov »po vratu
pa caruj«. Oce li narod? koji krepku misicu ima da svali tudjinski
jaram, ali jost toliko nerazvijen, i ako od prirode, bistar um da upozna
prava svoja – da svoju pravu volju smelo izjavi pred svakim a za svakog
– podlo laskanje – ludo pristajanje pretrgne – da potrazi prava svoja,
da ji upraznjava... Da li kakva potajna druztva ili sozakletija? kao Brutovo
protiv Cezara – i Pelopidino i Epaminondovo protiv strani ugnjetatelja
Tebe? Takova doista ne – jer za postene celji treba i postena sredstva
izabrati.
Ko ima dakle taj zadatak resiti, i s kim najbolje?
To zasad ostaje nereseno: ali ako je prvo znano
– drugo ce duh vremena resiti. On poziva i pozvace – kad mu vreme bude
– one, koji volje i duha imaju da mu posljeduju – i ovi neoticno sljeduju
mu i posljedovace mu i tada, a za njima celina...
No da vidimo, kojim se putem narod nas do toga
dovesti moze, da pozivi iskreni, na njegovu pravu srecu kloneci se bez
laskanja i lazni obecanja i prisivka. »Carevi su nam dodali«
kod njega odjeka nadju, da se za cestitosti zauzme, da se voljom svojom
robstva kurtalise. Kazali smo jost napred, da je prosveta, sto robstvo
ni tudjina ni svoga netrpi. Prosveta je dakle nuzdna narodu Srbskom, da
se robstva izbavi. I on se mora:
1. Za spoljasnje oslobodjenje njegovo:
Svestnim uciniti bica svekolikog Srbstva – svestnim
negdanje Carevine – i sjajne buducnosti svoje. Dalje bolje upoznati i tesnje
skopcati sa svima granama slavenskim.
2. Za unutrasnje oslobodjenje, mora se narodu
nasem predstaviti:
Sta je on kao narod jedan, kakva prava treba
da ima? – Sta je vlada, zasto i od koga, i koje su granice njene? kazati
mu upravo: Sta znaci jednom narodu u drzavi ziviti i pozvati ga da i on
tako zivi.
Ovako obavescenom narodu nasem postace i najlaksi
jaram tudjina kako na svome vratu tako i na vratu sve rodjene brace njegove,
nesnosan – on ce zazeliti ga stresti i mora ga stresti; jer ima fizicne
snage, koju naravno ustrojiti treba, treba mu jost samo i moralne dati:
a sta moralno snazan narod uciniti moze, pokazao je Miltiad na Maratonu
sa deset iljada svescu vodjeni Grka protivu sto iljada bicem terani Perzijana.
Onda cemo sa Srbinom preko Save i Dunava, Drine i Timoka u Zici jednim
glasom odpevati »Tebe Boga hvalim«, a sa Bugarinom na Strumi
mesto maceva jedan drugom ruku pruziti. I tada kao slobodan Narod pod jednim
barjakom – bez icijeg tutorstva – so oslobodjenim vec svakim slavenskim
narodom okrenucemo obste slavensko kolo u slavu Slavenstva a u pravu polzu
covecanstva.
Ovako osvescenij narod nemoze dosadno samovoljstvo
trpiti, nemoze gledati i onako dodijalo koskanje – a crez to – uvlacenje
intriga i upliva na njegovu drzavu strani vlada... (apelacija poslednja
on ce biti) cim se unutrasnjost njegova komesa i prava vredjaju – nece
podmuklom podbadanju na svoju propast sljedovati, nece dati – kao sto skoro
i rece – da za cije licnosti glave toliki clanova njegovi odlecu... Zauzet
za prava svoji, za pravdu svakom, za istinu svagda – zazelice junacki narod
nas da se ove zelje u delo privedu; on ce to zazeliti, potraziti pa i zadobiti.
Sotim je kraj svakom drzavnom zlu. Tako ce narod nas unutrasnje slobodan
postati – i skupstina njegova vise ce vrediti, nego li samo »da –
zapovesti cuje«.
Ja mislim braco! ovo je najbolji, najdostojniji
put, kojim se narod nas spremiti moze, da slobodu sebi zadobije, ovu odrzi
i pametno uziva. I ko od Srba ili od druztva Srbski – jer ovima je prema
opakim opstojatelstvama nasim jost ponajlakse – volje i duha ima, neka
ga se lati, prepreka dosta imace – neznanje najvece mase naroda u citanju
a ponajgrdje nesloboda knjigopecatnje – osim drugi – tu je – ali ako se
pozvanim oseca pobedice – jer u tome poslu imace pomocnika dosta – narod,
vreme je s njime; neka ga samo prati prava bratinska ljubav, tvrda sloga
i krepka volja sa ostvarenim osnovom »pri napasti u radnji za napredak
roda jedan za sve i svi za jednoga«. Nek koraca neustrasimo, pobeda
je i ako ne na brzo izvestna, nek stupa napred i cuce odsvud odjeke »da
zivi nezavisima, da zivi ustavna (vremenom i slobodna) drzava Srbska!«
*) Iz: Jevrem Grujic, »Obzor slobode«,
Neven sloge, Beograd 1849. Oprema redakcijska.
|